Hjälmlös genom kaféet
Nyttan med cykelhjälmen har igen stötts och blötts i diverse forskning och debattforum. Det finns de som menar att hjälmen är av ondo; den lockar bilisten att köra närmare cyklisten än annars – cyklisten är ju skyddad. Somliga anser att hjälmen inte är till någon nytta; du slår ändå ihjäl dig om du faller huvudstupa i backen. Andra påpekar att hjälmförsedda olycksfåglar oftare hittas i sportaffären för att köpa än ny hjälm, än på sjuk- eller bårhuset. Vurpar jag hoppas jag att hjälmen den gången faktiskt är på huvudet.
Ska jag ut och cykelflanera eller ta en sväng till närbutiken brukar hjälmen bli på hyllan. Men så fort sträckan ökar och/eller hastigheten växer kommer hjälmen automatiskt på skallen på vägen till cykelförrådet. Och hjälmlös ute på gatan bland bilarna törs jag inte vara. Utom som klantig turist...
Man ska väl ta seden dit man kommer. I flacka lättcyklade storstaden Berlin finns det frapperande många cyklister, men några cykelhjälmar såg man knappt i vimlet, inte ens bland cykelbuden som i rasande fart kör slalom mellan bilarna. Med hotellcykeln fick vi inte hjälm, så det var bara att våga sig ut. Vi visste ungefär vart vi var på väg, men alltid fanns där inte en cykelväg och då var det bara att med en klump i halsen våga sig ut bland bilarna. Modet ökade småningom, men lika sorglöst som de förbisusande medcyklisterna trampade vi inte.
Ibland blev det för kusligt – eller så var gatan uppgrävd – och då svängde vi upp på trottoaren liksom en del andra tvåhjulade medtrafikanter, höll oss nästan hela tiden kvar på sadeln och snirklade försiktigt framåt mellan fotgängarna. Vi blev en del av strömmen och cyklade mitt i allt mellan kaféborden i en smal pelargång. Servitörerna och kunderna gav oss inte en blick. Själv skulle jag väl ha svurit över alla möjliga idioter som klämmer sig emellan.
Ringklockan kändes fel på trottoaren, jag hade ingen rätt att be om väg. Hemma klingar den nog och då i bästa välmening, i god tid för att inte skrämma eller hetsa upp fotgängarna som blockerar cykelvägen. Jag följer en enkel regel: först en ringning Ursäkta, du är i vägen, sedan två ringningar Hallå, jag menar allvar och till sist tre ringningar Ur vägen, du din...